BANDRANDA PROMENADE, BANDRA, BOMBAJ
- Odpočatý? - Ano.
To je AbRam.
Těší mě, AbRame. Rád tě poznávám.
- Krásný dům. - Viděl jste dav?
Viděli jsme je přicházet. Jsou tam od oběda.
Pojďte, Dave.
Před mým domem to takhle nevypadá.
PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
DALŠÍ SKVĚLÝ HOST DAVIDA LETTERMANA: SHAHRUKH KHAN
Jak se daří?
Panečku.
Na pódiu vítám Davida Lettermana.
Teď to přijde. Děkuju.
Dobrý večer, zdravím.
Díky, dámy a pánové.
Ani netušíte...
Nebo možná tušíte, ale tohle je...
Já nevím. Rozumíte mi?
O něčem takovém...
se mi ani nesnilo.
Nevím... chápete mě?
Ano.
To jsem si myslel.
Dnes večer vás čeká, dámy a pánové...
Je to...
No...
něco mu do toho přišlo, ale...
Dámy a pánové, přivítejte prosím Shahrukha Khana.
Děkuju moc, díky.
Děkuju.
Předpokládám...
- Děkuji. - A náš čas vypršel.
Jsem moc rád...
že jste přišel.
Když jsem se dozvěděl o vás a vašem životě
a o tom, co znamenáte pro zhruba 3,5 miliardy lidí...
Trefil jsem to? 3,5 miliardy lidí.
V časopise Time nebo v Newsweeku... Něco takového psali.
A psali, že jsem jak indický Tom Cruise.
Tyhle dvě věci...
Ty dvě věci se uchytily.
Když přijedu do Ameriky, lidi se ptají, co jsem za herce. Říkám, že jsem Tom.
A když řeknou, že mě dost lidí zná, vytáhnu Newsweek a řeknu, že 3,5 miliardy.
Nevím, jestli je to pravda,
ale jako lidé ze subkontinentu
se hodně množíme.
Je nás hodně.
Je to 43 % světové populace.
Takže milion sem, milion tam...
je to ohromné.
- Baví vás být hvězda? - Ano.
Líbí...
se vám na tom všechno.
Jako dítě jste začínal v Dillí.
Ano, začal jsem v divadelní hře.
Na konkurzu mi řekli, že ve hře bude 90 holek a deset kluků.
A...
To mě motivovalo stát se hercem.
Řekl jsem si, že to chci dělat.
Tomu, v čem jsem hrál, se v naší zemi říká Ramlila.
Je to vyobrazení Rámájany hrané na úrovni čtvrti nebo města.
Býval jsem v opičí armádě. V opičí seně.
Měli jsme Hanumána,
to je opičí bůh.
A Hanumán říkával:
Což znamená...
To bych taky řekl.
To byl text, který jsem měl říct.
Takže jsem běhal po jevišti,
poskakoval, vrtěl ocasem.
Asi jsem byl správný člověk na správném místě
ve správné situaci a správný čas.
Uspokojila by vás i jiná míra úspěchu?
Kdybych uspěl v jiné oblasti?
Ne, kdybyste byl filmová hvězda v Indii,
ale nemilovalo vás 3,5 miliardy lidí.
Uspokojilo by to vaši touhu stát se hvězdou?
Ne, pane Lettermane. Já...
Ne, já...
Nechci říct...
- Ne, já... - Všechno, nebo nic.
To ne, já...
Tak jsem to nemyslel. Chci říct, že...
Neříkám to ze skromnosti,
ale v půlce... a natáčím filmy už 30 let.
Nebo 27 let.
A v půlce jsem si uvědomil, že nejsem tak nadaný, jak jsem myslel.
A z toho jsem pochopil,
že když se nemůžu spolehnout na schopnosti a talent,
musím se lidem dostat do srdce.
A pokud mě milují, budu na ně milý.
Jsem upřímný.
3,5 miliardy lidí mě musí milovat,
protože kdyby šlo jen o talent nebo schopnosti, nemilovali by mě.
Pojďme zmínit raný vliv vaší matky,
když vás brala do kina.
Matka vás trochu uplácela.
Ano. Na spoustě míst v Indii to tak je.
Ne, nic jste neslyšeli. Takové věci neděláme.
Jsme neúplatní.
Ale mně nešla hindština, protože jsme byl v irské misionářské škole.
Nešla mi a ona řekla, že když dostanu deset bodů...
Perfektní skóre v testu...
...ano, perfektní skóre, vezme mě do kina. Poprvé. Neměli jsme peněz nazbyt.
Takže jít do kina byla velká věc.
Takže jsem se naučil deset slov kromě jednoho
a nakoukl jsem vedle a všiml jsem si své chyby.
Takže jedno jsem opsal, přiznávám.
Podváděl jsem.
Ale šlo o moji matku, takže nevadí.
A měl jsem deset bodů a vzala mě poprvé do kina.
Uvažuju, co to přiznání...
senzační, zarážející doznání...
udělá s těmi 3,5 miliardami.
Možná to začne klesat.
To ne...
Ne!
Omluvím se veřejně jak Američani a vy mi odpustíte.
Měl jste kariéru v televizi. Začínal jste v Dillí.
Bylo to tehdy centrum televizního průmyslu?
Ne, televize tehdy teprve přišla do Indie.
- Počátek 90. let. - Co jste tehdy doma sledovali?
- Pořady... - Nic.
- Nic? - Televize byla státní.
Nevím, jestli si lidi pamatují...
A byl jenom...
Byl jen...
Jen jeden pořad o farmářích,
nazvaný Krishi Darshan.
Bylo hodně dokumentů
o indické nezávislosti, které byly...
Takže se dá říct žádná formální zábava.
V 90. letech přišel do Indie koncept americké večerní televize.
První, co jsem natočil, byl seriál o armádě.
Zábavný seriál o životě mladých kluků a holek, co vstoupili do indické armády.
Byla to zábava. A představilo mě to světu
a pak se mi rozjela kariéra.
A co jste vystudoval?
Přírodní vědy.
Chtěl jsem být technik.
Pak mi došlo, že to nepůjde.
Hodně věcí nešlo, takže jsem se stal hercem.
Zní to tak.
Ale vystudoval jsem ekonomii
a mám magisterský titul z masové komunikace. Chtěl jsem být novinář.
- Ale... - Skvělé.
Nevěděl jsem, co chci dělat.
Otec mi říkal, že vzdělaný je jen ten,
kdo si může přečíst noviny a pochopit každou stránku.
A teď, o 35 let později,
otevřu noviny a nerozumím ani slovo...
Pojďme zmínit vaše děti.
Dospělé, že? Na vysoké.
Je to tak?
Ano, syn je na univerzitě v L.A. a studuje filmařinu.
Je mu 21.
Dceři je 19.
Jede studovat do New Yorku.
Taky film?
Ona... syn nechce hrát.
Asi to ani neumí.
Ale když jste v Indii syn filmové hvězdy, můžete se jí stát taky.
Vypadá dobře, je vysoký.
Ale on to v sobě asi nemá a možná si to sám uvědomuje.
Ale dobře píše.
- Řekl jste mu to? - Ne.
- Touha být herec musí asi vyjít zevnitř. - Jistě.
Musíte to opravdu chtít dělat
a mít schopnosti nebo se to naučit.
Asi jsem to pochopil od něj, když to tak řekl.
Řekl, že asi nechce hrát.
Vadilo mu, a to je realistické a upřímné,
že ho budou srovnávat se mnou.
- Jo. - A že když uspěje,
nebude to kvůli jeho schopnostem.
Že lidi budou říkat, že se mu daří, protože je můj syn.
Že to má v genech.
A když se mu nebude dařit, budou si na něj ukazovat a ptát se,
proč není úspěšný jako jeho otec.
Řekl, že v té pozici nechce být.
Nastavil jste laťku vysoko.
A jste...
- Doma jste jiný člověk, že? - Rozhodně.
Možná to tak nejde říct a zní to špatně,
ale jediné, co rodičům vyčítám,
pokud vůbec něco,
je fakt, že se mnou trávili málo času.
Takže jsem se rozhodl,
že budu žít hodně dlouho...
a že budu se svými dětmi, aby neměly pocit, že nemají rodiče.
Takže jsem s nimi. Učím se s nimi,
chodím s nimi spát, povídáme si.
Řeším jejich problémy.
A štve mě, když mají problémy s partnery.
Chci jim říct, ať toho člověka vyrazí,
ale řeknu, že tak to v životě je
a že takové vztahy bývají.
Nerad jí to vysvětluju.
Chci jí říct, že ten kluk je zmetek.
Ale musím... občas pro něj vybírám dárky a to je nejhorší.
„Bude se mu to líbit?“
Já bych ti ukázal...
Ale ten kluk doufá,
že se sblíží s vaší dcerou.
Taky to nemá jednoduché, ne?
Podle mě je to nemožné.
Žerty stranou, trávím s nimi spoustu času a učím se vařit,
protože jsou ve věku, kdy chtějí být s přáteli, a já jsem na obtíž.
Nemůžu... Naprosto respektuju
soukromí a osobní prostor. Ani jim nechodím do pokojů.
Neptám se, jestli s nimi můžu být. Nechávám to na nich.
Byla to dobrá výmluva.
Když se vrátí na prázdniny, jsou do noci venku s přáteli,
chtějí jídlo ve dvě nebo tři ráno a já jdu spát v pět.
Chodím spát pozdě, takže jsem připravený.
Učím se italskou kuchyni.
Mám v ložnici telefon,
a když zavolá číslo z kuchyně, ptám se, jestli chtějí těstoviny.
BANDRA, BOMBAJ
Je to hotové.
- Je hotová. - Ta je tvoje.
- Chceš kečup? - Jo.
Mám nápad.
Smajlík, jo?
A srandovní nos.
- Jo. - Udělej nos.
Uděláme srandovní nos.
KVĚTINOVÝ TRH DADAR, BOMBAJ
Jak se máte? Jsem Dave.
Květinový trh. Nádhera.
Děkuju, jste hodný.
Moc děkuju.
Tohle je pro vás.
- Pan Letterman? - Ano.
Dlužím vám peníze?
- Ne. - Uf.
- Znám váš pořad. - A jmenujete se?
- Owen. - Odkud jste?
Z New Jersey.
Jste na dovolené?
Jo, u mé matky.
Máma žije v Bombaji?
Úžasné. Vím o skvělém dárku.
Dobrý den, těší mě.
Kolik za ten svítící...
Jo, dáme to vaší matce.
Mockrát děkuju.
- Je krásný. - Jo.
- Moc děkuju. - Pozdravujte matku.
Děkuju moc.
Mám i zástěru.
Začíná se mi to líbit.
VAŘENÍ PRO DAVEA
Můžu předstírat, že s něčím pomáhám?
Jasně, tohle.
To zvládnu.
Jen řekněte, jak dlouho.
Když v noci mluvíte s dětmi,
co od vás chtějí? Pizzu?
Teprve začínám, takže umím jen tři věci.
- Které? - Aglio e olio.
Zvládnu těstoviny,
zvládnu pesto,
umím kuře na pepři.
A rizoto.
- Stačí? Nebo víc? - To se ptáte mě?
Zvládnete kuře?
Jo, kuře zvládnu.
To stačí. Trochu míň.
Zkouším být jemnější.
Vítejte zpět u Vaření pro Davea.
- Jak velké kousky? - Malé.
Jo, takhle.
- Takhle? - Jo.
Hodně ostrý nůž.
Au! Ježíši!
Fajn, nechte toho. Udělám to sám, díky.
Ani na chvilku?
Nechci to říkat,
jsem profesionální herec už 30 let, takže...
A co vy? Trochu?
- Trochu. - Dobře.
To nám stačí. Trochu.
Líbil se vám ten úvod, jak jsem říkal, že jsou ostré?
Moc dobré, vážně. Skvělý scénář.
- Díky. - Jo, až na ten výkon.
„Až na ten výkon.“
Přidá se k nám vaše žena?
Ano, je milá. Bude se vám líbit.
To kořenění kuřete vám jde.
- Opravdu? - Rozhodně.
Víte, co se mi líbí?
- Jsme u Arabského moře. - Jo.
Davide, já jsem z Dillí,
takže předtím jsem nikdy moře neviděl.
Dillí je ve vnitrozemí. Jste tam zvyklý na úzké uličky jak v New Yorku
a tady se najednou před vámi rozprostře obrovské moře.
Tohle pro mě byl hlavní důvod.
Vždycky jsem chtěl dům u moře.
Nechci znít jako filozof,
ale člověk si uvědomí, jak je malý.
Když jsem žil v Kalifornii,
přátelé měli domy na břehu Pacifiku.
Jezdil jsem tam a říkal si, že jsem rád, že tam nežiju,
protože bych se nemohl soustředit na práci. Přesně jak říkáte.
Začnete pozorovat moře
a je to druh meditace.
Ano, je to meditace.
Můžu se na něj dívat pořád. Jinou meditaci nedělám.
Jinak se neumím zastavit.
Pracuju rád.
- Jo. - Pracujete hodně?
Ano, nerad jen tak vysedávám.
Musím něco dělat.
A dobře mi jde radit ostatním, jak mají žít.
Ve svém životě se nevyznám, ale ostatním radím pořád.
Já taky. Jsme na tom stejně. Umím radit.
Hodně lidí ode mě chce radu.
A když se poslouchám, říkám si, že bych se tím mohl řídit.
Jo, to je ono.
Je jednoduší řešit cizí život než svůj vlastní.
Co vám dává naději?
Budu opravdu upřímný.
Narození mých dětí.
Říká to každý, takže to ignorujete,
ale pak se stanete otcem
a otcovství vás změní.
Jsem vlídnější a laskavější.
Doopravdy laskavější.
A určitě empatičtější... A úzkostlivější. Mnohem úzkostlivější.
A neuvěříte, že jsem měl víc vlasů i bez kosmetiky.
Vážně... jestli je to možné.
Jsem úzkostlivější, ale...
Musím vám říct, že mám malého kluka.
Je mu šest a je krásný.
A strašně upřímný.
Pro mě jako herce je nejúžasnější sednout si s dětmi
a vnímat tu bezmeznou nevinnost
a občas i...
Jak se to řekne?
Když lidi nejsou slušní.
Jsou krutě upřímní.
Krutě upřímní.
- Bez filtru. - Ano, bez filtru.
Ty tři děti ze mě udělaly lepšího člověka.
Zeptám se vás jako dítěte z Dillí.
Jak se tam žije?
Byl jste tam od pěti let, ano?
Ano, narodil jsem se v Dillí,
a pak mě z nějakého důvodu
matka přenechala babičce.
A byl jsem u nich pět let.
A to je... jak se tomu říká?
Nebyla to právní ani náboženská věc.
Byla to její dobrosrdečnost,
protože její matka neměla kluky.
A řekla jí, že má čtyři dcery a chce kluka.
A táta že je na to moc starý. Takže si mě chtěla půjčit.
A moje máma řekla, ať si mě nechá.
Tak mi to řekli.
Tohle mi přijde naprosto fascinující.
- Je to běžné? - Ne.
Vůbec ne.
Když nad tím teď přemýšlím, matka mě asi neměla moc ráda.
Něco o tom vím.
Vím, že vztah s matkou na vás měl velký vliv.
Nejen v životě, ale i v kariéře. Ale je to...
Takže jste odešel k babičce.
Ano, do Bangaloru.
Bangalore je na jihu Indie.
Dědeček byl hlavní technik ve státě Karnataka.
Po pěti letech asi moje matka nemohla mít další dítě
a chyběl jsem jí, takže mě vzala zpět.
A vrátil jsem se k nim.
A vezměte si, že máte tři děti.
Dokázal byste některé z nich takhle předat?
Kterékoli.
Myslím, že ne.
Ne, systém rodiny je v Indii o dost jiný. Všichni jsou si blízko.
Asi myslela, že mě tam vychovají lépe. A pak zjistila, že ne, a vzala mě zpět.
A s otcem to asi moc nefungovalo.
Můj otec je bojovník za svobodu. Bojoval za nezávislost.
A proto byl asi hodně upřímný a nebyl moc úspěšný.
Boj za svobodu proti...
Proti Britům.
Proti Britům a kolonialismu.
Indie se osamostatnila v roce 47?
- Ano, 1947. - Jo.
Za to si otec zaslouží uznání.
Bylo to...
Vaši rodiče zemřeli...
Hodně brzo, ano. Bylo mi 15.
Máte kromě toho na dětství příjemné vzpomínky?
Ano, mám.
Víte, občas si říkám,
jestli je lepší, že jsem je ztratil v mládí a srovnal se s tím,
nebo by to bylo lepší teď v 53?
Strávit s nimi čas a přijít o ně?
Musím to brát pozitivně.
- Jo. - Takže...
Je zajímavé, že na to se lidi ptají i mě.
Moje matka zemřela v 93 nebo 94 letech.
Zemřela, když hrála hacky sack.
Ne, to byl vtip.
A lidi říkali, že je to mrzí.
Ale pravdou je, že ta 93letá žena, co žila v domě mé matky,
už moc nebyla moje matka.
Takže chápu, jak to myslíte.
- Nevím... - Byli jste si blízko?
Pane jo. To je na další pořad.
Ale váš otec snil, že bude herec, ne?
Ne, znal hodně lidí ve filmovém průmyslu.
Zakoukal se do ženy jménem Madhubala, která byla nádherná.
Asi se k ní jen chtěl dostat.
Po třech dnech skončil, protože nedokázal říct text.
Vrátil se domů a stal se advokátem.
Byl právník, nemám pravdu?
Nebyl nic. Říkám mu nejúspěšnější neúspěch světa.
Byl hodný, ale občas odmítal práci,
protože být právník někdy znamená trochu lhát.
On byl úžasně neúspěšný. Měl na mě spoustu času.
Zemřel ještě doma, nebo až když jste se odstěhoval do Bombaje?
Ne, bylo mi 15. Bylo to náhlé. Naprosto nečekané.
Bylo vám 15.
- Ano. - To je pro děti těžká doba.
Bylo to hodně těžké. Jednou přišel domů a řekl, že má rakovinu.
Říkali jsme mu, že to zvládne.
Tehdy jsme si neuvědomovali závažnost té nemoci.
- Do tří měsíců zemřel. - Proboha.
Bylo to smutné. Za pár let jsme se s tím srovnali,
a pak na podobnou nemoc zemřela moje matka.
O smrti vaší matky jsem četl...
že přišla za obrovsky obtížných okolností.
Ono to není nikdy jednoduché,
ale říkal jste si, že když se budete poctivě modlit,
- že to zvrátíte. - Ano.
O smrti mám zvláštní teorii. Viděl jsem ji v rodině tolikrát v tak raném věku,
že když jste v životě spokojení v té chvíli si pro vás přijde,
tak odejdete.
Když jste ale nespokojení a chcete něco dokončit nebo si říkáte,
že tu musíte být...
Podle mě je smrt velmi krásná a přitažlivá.
Máma byla na JIPce
a já si říkal, že když jí nadělám starosti, že bude naštvaná.
Takže jsem tam seděl a říkal jí,
že budu zlý na svou nejstarší sestru,
že jí nedovolím vdát se.
A že nebudu pracovat.
A že začnu pít.
A říkal jsem jí tyhle zlé věci a doufal, že zatímco míří k nirváně...
k božímu naplnění...
že ji čeká klid, ale řekne si, že tohle jí dělá starosti.
Nic takového jsem nikdy neslyšel.
Že vaše nebohá matka...
Rozhodnete se, že s ní budete mluvit
a řeknete jí, že budete ten nejhorší syn.
Jo.
A ona se musí vrátit a zabránit tomu.
Nezabralo to.
Vaši rodiče neviděli, jak se vám rozjela kariéra nebo jak se rozjížděla, že?
Ne. Možná to vlastně byl důvod, proč zemřela.
Jen den před její smrtí
jsem vzal jeden ze seriálů, které jsem dotočil v Bombaji.
Požádal jsem doktora, ať jí dají televizi a video a pustí jeden díl.
A druhý den zemřela.
Takže možná...
Žádná kritika mojí práce už mi vlastně nevadí.
Matka pro vás zjevně byla důležitá.
A říkal jste, že i při hraní
jste se hodně naučil od žen, se kterými jste pracoval.
Vlastně mě vychovaly ženy,
protože matka měla tři sestry, takže... V dospívání jsem byl jediný kluk v rodině.
Všechny ty ženy byly milé.
A mám dolíčky, takže jsem jim přišel roztomilý.
Pořád na mě sahaly.
A stává se vám to všude, že?
Ty dolíčky?
Jo.
A reakce na každý váš krok.
Nic takového jsem nezažil.
Co byl C Gang? Je to správné písmeno?
- Jo. - Co to bylo?
Viděli jsme Pomádu a znali T-Birdy a kožené bundy...
- Jako James Dean? - Jo, James... Trochu...
Travolta. John Travolta.
Takže jsme si pořídili bundy.
- A... - Vy s kamarády?
Jo. Byli jsme jen čtyři.
A založili jsme ve škole gang.
Předstírali jsme, že jsme ti kluci.
A že umíme tančit a zpívat a líbili jsme se holkám a bylo to super.
Ale asi nás nebrali vážně.
Byla to jen parta a dost exkluzivní.
Měli jsme odznak.
Laminovaný. Těžko se vyráběly a...
Typické chování gangu.
- Laminování. - Jo.
A nosili jsme Nike s šedou fajfkou.
Bílé tričko a modré džíny s ručně psaným C.
A oblékali jsme se stejně, našlapovali na špičky
a chodili na večírky a mluvili jazykem, který jsme si vymysleli.
„Máš se, kámo. Jo, suprový. Co ty?“
A co znamenalo to C?
Část třídy, ve které jsme byli.
Aha.
Takže zamiloval jste se do dívky a ta odjela.
Odjela do Bombaje a vy s kamarády...
C Gang, ano?
Přemluvil jste je, že ji pojedete do Bombaje najít.
Ale nevíte, kde je.
- Jen víte, že ráda plave. - Jo.
Takže vás napadlo začít chodit na pláže.
Jo. A v Bombaji jsem byl poprvé.
Přistál jsem tam a začal ji hledat.
Nevěděl jsem, že Bombaj má víc než jednu pláž,
protože je to ostrovní město.
Je obklopené mořem.
Ve filmech ukazují jen jednu.
Vždycky tu velkou se světly a tu jsem viděl.
Byli jsme tam každý den. Doufali jsme, že se objeví jak Bo Dereková v 10.
Přiběhne...
Fakt jsem si to myslel. Že bude v bikinách a zahlídnu ji.
Nebyla tam. A pak jsme sedli do taxíku a moc milý muž...
z Paňdžábu se na mě podíval a ptá se...
ptá se, co chceme dělat.
Povídám, že hledám svou holku
a že je určitě na pláži, protože ráda plave.
A on říká:
„Je tu spousta pláží.“
A já se ptám, jestli to je ta velká. A on že ne, že je ještě Aksa,
že je Gorai a tahle.
Tak povídám, že máme 400 rupií a jestli nás na ně vezme
a vyloží nás, až ty peníze projedeme.
Vzal nás tam.
A pak se přátelé vzbouřili.
Naštvalo je to.
Řekli, že moje láska skončila a že mají hlad.
- Jo. - Neměli, kam jít.
A prodali jsme svoje foťáky a všechno,
abysme měli na cestu.
A když jsem odcházel, slyším hlas.
Jdu a slyším hlas.
„Tahle pláž je poslední, kluci.“
A kluci na to, že se mnou nejdou.
Ale já věřil, že je to určitě ona.
A běžel jsem na pláž
a taky že jo. Ve 150 rámečcích,
v bikinách, Gauri běží...
To se nestalo.
Ale byla tam a ptá se, co tam dělám.
Jasně.
Musíme vás nakrmit.
Díky moc.
Vypadá to skvěle.
- Vaří dobře. - Dobrý, ne?
- Já ochutnávám. - Zlepšuju se.
- Znáte C Gang? - Ano.
- Jasně. - Není otrava to poslouchat?
Taky jsem s nimi v kontaktu, takže to jsou i moji přátelé.
Takže oni přijedou do Bombaje a on ví, že ráda plavete.
- Ano. - A jde vás čekat na pláž.
Fakt se to stalo?
Stalo se to a já...
dodnes mě to šokuje.
- Jak to dokázal? - Jo.
Bylo to šílené. Neměli jsme mobily.
O Bombaji nic nevěděl.
Snažila jste se mu utéct?
- Otravoval vás? - Jo.
Chtěla jsem pauzu,
protože byl ke mně dost majetnický.
Byli jsme mladí. Teenageři.
Jak dlouho jste svoji?
- Od roku 91. - Asi 20...
- 2001, 2011... 12, 13... - Dvacet šest let?
- Dvacet sedm. - Počítá.
- Už ani nevím. - Dvacet sedm.
Co na něj říkali vaši rodiče?
Nevěděli o něm.
Utajovala jsem to...
Jsme dost konzervativní rodina.
Tehdy žádné randění neexistovalo.
Chvíli trvalo, než ho přijali.
Přijeli do Bombaje, poznali ho
a naučili se...
ho milovat.
Je okouzlující, že?
Přesně. Tak to udělal.
Dnes ho moje máma miluje.
Naprosto.
- Máte tři děti. - Jo.
Starší dva jsou dospělí. Žijí na druhé straně světa.
Neštve vás to?
Ne.
Vážně?
Nemáte o ně strach?
Jsem uvolněný, hodně klidný člověk.
Vnímám tak celý život.
Kecá. Každý večer před spaním...
Ne, vážně.
- Hraje to. - Kecá.
Přijde do pokoje a povídá, co se stalo a co řekla Suhana.
A co říct Aryanovi.
- Jen říkám... - Dělá to pořád.
- Jsme starostliví rodiče. - Aha.
Ale nejsme hysteričtí.
Synovi je jen 16, ale představa, že se přestěhuje na jiný kontinent...
to nechci.
V Indii měli pohodlí.
Staral se o ně personál, měli řidiče.
- Měli... - To zní dobře.
Myslím...
- Myslím, že měli všeho až moc. - Jo.
- Nechtěla jsem jim všechno dát. - Chápu.
Já žiju s bodyguardy, s fanoušky,
lidmi, co mě milujou...
Je těžké, aby to na děti nedopadlo.
Gauri proto jasně řekla, že v určitém věku a určité chvíli
je musíme nechat, ať odejdou.
Když se sem vrátí, uvědomí si, že je všude fotografují, že je lidi vidí.
- A nesnáší to. - Jsou obklíčení.
Rozladí je to.
- „Nesnáší“ je moc silné. - Není.
Zvládnou to, ale občas je to moc.
A najednou si říkám, že je chci zpátky.
Takže ti chybí.
- David tě... - Jo.
- Promiňte. - Znervózněla jsem.
- Poprvé. - Gauri... Díky, Davide.
Nedávno jsem viděl film.
- Fan. - Jo.
Nadchl mě. Přišel mi děsivě...
životopisný.
Pro vás.
Oslava narozenin v tom filmu...
- Jo. - Jste tam...
a jsou tam tisíce lidí a vy přijdete.
Kdyby mi někdo řekl, že mám před domem 10 000 lidí,
utíkám do sklepa.
Rozhodně nepůjdu ven.
Ale záleží na tom, proč přišli.
Možná přišli...
To je ten problém, ano.
Za mnou jdou z lásky. Nevím, proč jdou k vám.
- Je to jiná kultura, jiná společnost. - Přesně tak to je.
Lidi přicházejí z celého světa, protože mě milují, a mají pro mě dárky...
A já k nim jdu. Snažím se poznat skoro...
dá se říct všechny lidi, co mám před domem.
Do pěti do rána je zdravím.
Řekla vám někdy žena,
že tam nemusíte být do pěti do rána
a dělat selfie a podepisovat fotky?
Pro ni... pro nás oba to byl naprosto nový styl života.
Život filmové hvězdy.
Je to věc, kterou jsme viděli jen u ostatních
nebo z velké dálky.
Mladý pár je najednou středem dění.
A ona na to přistoupila dost brzo,
snad po pár letech,
že život toho muže nepatří jen jí,
ale patří i dalším lidem, a on svou práci miluje.
A v tom smyslu to přirozeně... nechci říct umožnila.
Dala tomu průchod, takže mně to nikdy nepřijde nezvyklé nebo nepříjemné
ani po 31 letech.
Vysvětlete mi, co jsem dnes viděl a čeho jsem byl součástí před vaším domem.
V islámu je teď svátek přerušení půstu.
Končí tím třicet dní ramadánu.
Pro muslimy je ten svátek jako Vánoce.
Muslimové vyrazí do ulic a večer začnou slavit.
A malý AbRam přijde a vzbudí mě a vždycky říká,
že lidi čekají.
Protože je ze svého pokoje slyší.
„Lidi čekají.“
Symbolicky to znamená něco víc
než jen jít pozdravit lidi, co chodí na vaše filmy.
Znamená to, že jste...
překročil...
statut filmové hvězdy a jste něco víc.
Nevím, jestli proto, že jste tak milý,
nebo jestli je to kvůli kultuře...
Umí s lidmi navázat vztah a oni ho milují.
Když na ně zamává, nejspíš v tom cítí hluboké spojení.
Proto... ho tak milují.
V tom to podle mě je.
Tenhle život bych neměl, kdyby mě tolik lidí dnem i nocí nemilovalo,
i když mám dobré i špatné filmy.
Jediný způsob, jak se jim odvděčit,
je podle mě se všemi se setkat,
než zemřu.
Vyhovuje vám to? Rozumíte tomu?
Vyhovuje, pokud nemusím jít ven
a stát vedle něj.
Požádal jste ji o to?
Ne, nikdy.
- Nevnucuju ostatním svůj život. - Jo.
Tenhle život hvězdy je naprosto nehmatatelný.
Jsem jako z jiné planety. Říkám, že jsem zaměstnanec mýtu Shahrukha Khana.
Pracuju pro ten mýtus. Je to mýtus.
Taky to beru mytologicky.
Uvažuju, proč tam lidi stojí, když mávám.
Vzdušné polibky jsou mi trapné.
Jsem stydlivý.
Opravdu hodně stydlivý.
Je mi to trapné. Gauri je stejná. Jsme stydliví a tiší.
Tenhle život a tohle extravagantní chování
je něco pro Freddieho Mercuryho, ne pro mě.
Pro mě je to dost těžké.
Ale jako zaměstnanec mýtu to musím dělat.
Zdá se mi to, nebo...
je skoro v každém filmu scéna,
kdy je někdo mokrý?
- Mokrý? - Ano.
Jsme vlastně rasa lidí, co se ráda koupe,
kdykoli to jde. Mně by se líbila mobilní sprcha...
Ach jo...
Když se v Indii ve 30. letech rozmáhaly filmy, bývali jsme konzervativnější.
Pravidla byla svazující.
A když platí pravidla a omezení,
která jsou jiná, ale chcete podráždit...
Tak v těch filmech, když se dva měli políbit,
byl záběr líbajících se květin.
A nevěděli jsme, kdo je držel
a proč se květiny líbají.
Spousta z nás dětí, co je zajímala věda,
si opravdu myslela, že se květiny líbají. Že jdou a políbí se.
- Že... - Botaniky to zaskočilo.
Doufám, že mám iniciály správně.
- DDJL? - Ano.
Tohle...
DDLJ.
Promiňte.
LJ.
Je to romantická komedie, ano?
Krásná krajina, krásní lidé.
A ten film vyšel...
a i po 20 letech se pořád hraje v kinech.
- Ano. - Dvacet let!
Dělali na tom hodně mladí lidé.
Debutující režisér, asistent, Aditya Chopra.
Hlavní herečka byla skvělá: Kajol.
A užívali jsme si to...
- Dvacet let. - A natočili jsme to za 50 nebo 60 dnů.
Šlo to do kin a lidi baví už 20 let
a pořád na něj chodí.
Hrál byste v jakémkoli filmu,
nebo máte hranice, za kterými nepracujete?
Nejezdím na koních a zvířatech. Neumím to a bojím se.
Ale já vás ve filmech viděl na koni.
Jo, to bylo z donucení. Dětská práce.
A nechtěl jsem...
- Znovu ne? - Ne. Nechtěl jsem to.
Přišel za mnou vedoucí kaskadérů, ať se nebojím, že je to hodný kůň.
Poděkoval jsem mu.
Je to velký chlap a říkal, že to zvládnu.
Že se rozběhne, až zavolají „akce“.
Tak tam sedím jak král, vlají mi vlasy
a někdo řekne: „Akce,“ a on se nehne.
A mně říkali, že se rozběhne.
Že je vycvičený. A on stál.
Tak se rozhlížím a vypadá to hloupě, protože mám tasený meč
a nic se neděje.
Tak ho plácli přes zadek.
A kůň se rozběhl. A já jel a nikdo mě nezastavil.
A já jel, dokud kůň...
A došlo mi, že tohle ne.
Řekl jsem mu, že kůň se nezastavil.
A on povídá, že měl běžet, ne zastavit.
- Že já musím zastavit. - Neřešil to.
Zajímaly vás v dospívání americké filmy?
Byli nějací herci nebo herečky...
Nebo část toho světa...
Jo, Tom Cruise je konkurence, takže...
- Jako dítě jsem miloval Michaela J. Foxe. - Aha, Michaela.
V hraní jsem se inspiroval tím, jak využíval prostor,
a jeho nenuceností v Rodinných poutech.
A v Návratu do budoucnosti.
Jsem jeho velký fanoušek a inspiruje mě
i jinak než tím, že mě jako dítě inspiroval k hraní.
Byl moc milý a vtipný.
- Jo. - A pořád vypadal mladě.
Jako by nestárnul.
Vždycky byl mladý muž.
A pak ho zasáhl Parkinson. Četl jsem knihu o tom, co se mu stalo.
Vážně inspirující.
A další byl Peter Sellers.
Tihle dva herci mě v dětství obrovsky ovlivnili.
Jak dlouho chcete být ikonou
a globálním hrdinou?
Jak dlouho, protože...
Navždy!
Jste vážně milí,
ale já počítám tak do 106 let.
Ne, vážně. Opravdu nelžu.
Jsou lidi, co chtějí být jako vy,
co si myslí, že vás dokážou předčit.
Jak to vnímáte?
Jsem velký samotář, Davide.
Většinou nad tím nepřemýšlím.
S věkem jsem se ztišil.
Ne zvnějšku, Když jsem na veřejnosti a mluvím s lidmi, miluju je.
Ale osamotě jsem tichý.
A umělci o sobě pochybují.
Nejsme sebejistí.
To říkám za sebe. Nevím, jak vy, ale já ano.
Jo.
Chci se lidem odvděčit svojí prací za to,
že mi dávají víc, než si za svůj talent zasloužím.
Byl jste ve filmu... Omlouvám se, nevzpomenu si na název.
A režisér vedl vás a svou ženu
ve scéně, která měla být intimní.
A v nějakém časopise psali,
že vám nabídl, ať s ní strávíte noc a sblížíte se,
abyste se poznali,
a že scénu natočíte druhý den.
Tohle je urážlivé vůči vám i jeho ženě.
Zarazilo mě to. Teprv jsem začínal.
A reagoval jsem na všechny články, co se objevily.
Naštěstí nebyly sociální sítě.
Jen časopisy a tak.
Naštvalo mě to. Zavolal jsem redaktorovi, co to napsal,
a on na to, že to mám brát jako vtip.
- Jen vtip? - Jo, vtip.
Povídám, že mě to nepobavilo. Šel jsem k němu do redakce a udělal scénu.
Definujte „scénu“.
Ano, C Gang.
- Měl jste laminované odznaky... - Přesně tak.
S C Gangem si nezahrávejte.
Šel jsem tam a křičel a nadával
a hrozil, že někomu vrazím.
Povídám, že ho svlíknu a bude přede mnou stát nahý.
A jestli ho to pobaví.
Teď mi to nepřijde jako dobrý nápad.
Ale ve vzteku nevíte, co říkáte. A pokračujete.
A pak mě asi zavřeli do vězení.
Asi vás zavřeli?
Jo, na den.
Zatkli mě. Točil jsem film a přišla pro mě policie.
A slušně mi řekli,
že pro mě mají pár otázek.
Tak povídám, jestli budeme mluvit u mě v autě.
Vždycky čekám, že mluvím s fanoušky.
Takže...
Řekli...
že ne, že to bude v jejich autě.
A já že ne, že můžou ke mně.
Vzali mě na policejní stanici.
Bylo to maličké vězení...
byly tam...
lidské výkaly...
Bylo to příšerné. A jak jsem to viděl,
povídám, že už to neudělám. Ať mě pustí. Že už se to nestane.
Pustili mě na kauci. Večer jsem dostal kauci.
A šel jsem zpátky a venku jsem všem řekl,
že jsem to s nimi hned vyřešil.
Tohle je poprvé, co to vyprávím popravdě.
Říkal jsem, že jsem to vysvětlil.
Že nemůžou kluka z C Gangu držet ve vězení.
Kdepak.
Já ale slyšel nebo četl,
že řekli, že máte jeden telefonát.
- To ano. - Komu jste volal?
Chlapovi, co napsal ten článek.
Povídám, že jsem ve vězení... a nejsem...
Protože ten vyšší důstojník na mě křičel.
Povídám, že se nebojím. Že se má bát on.
Takže...
Po kauci jsem šel k jeho domu
a stálo tam spousta policajtů, co nechápali,
že jsou tam kvůli mně. Procházel jsem a oni povídají:
Já se ptám, jak to jde. A požádal jsem ho, ať mi zapálí cigaretu
přímo pod oknem.
Aby viděl, kam se dostanu. Zapálil mi, já se na něj podíval a odešel.
Vůbec nejsem dětinský.
- Ale člověk z toho vyroste. - Jo.
Už by se to nestalo.
Ale stávalo se to často...
Teď byste reagoval jinak?
Ano, jinak. Bylo by to jiné.
Ne, opravdu.
- Bylo by to jinak. - Jdete příkladem...
- ...a své rodině. - Jim to asi nevadí.
Občas se něco zvrtne a musím být...
Posledních pět let beru léky.
Ne, opravdu jsem klidnější.
Nevztekám se. Není to dobré.
- Ty léky jsou vtip? - Jo.
Já léky beru.
To mi bylo hned jasné.
Nedávno jsem se pohádal na kriketovém stadionu.
Zapřel bych to, ale je to na videu...
Kriket... Vlastníte kriketový tým, že?
Jo, žiju si svůj sen z dětství jako voyeur.
Chtěl jsem hrát kriket.
Vlastním tým a doufám, že skrz ně vyhraju.
Chtěl jsem být sportovec, ale zranil jsem si záda.
- Co jste hrál. - Všechny tři,
co hrajeme.
Pozemní hokej, který není jak hokej. Hraje se na hřišti.
A pak trochu fotbal... kopanou.
A kriket. Každý v Indii ho hraje.
- Zdravím, jak se máte? - Dobrý den.
- Jsem Dave. - Dobrý den.
- A vy? -Prithvi Shaw.
Těší mě.
- Hrajete kriket? - Jo.
- Jak dlouho hrajete? - Dvanáct, třináct let.
- Prý jste hodně dobrý. Je to tak? - Jo.
Jste dobrý pálkař.
Držíte rekord...
Světový rekord 546 v jedné směně.
To v baseballu není.
Viděl jsem jeden kriketový zápas a hráči nenosí rukavice
kromě toho chlapa za...
- Brankáře. - Jo.
- Je brankář. - Ano.
Proboha...
Pane jo...
Zkusím to, ale ať nehází tak rychle.
Hodím to pomalu.
Včera jsem viděl chlapa dělat tohle.
Takhle a pak to dostal přímo do koulí.
Fajn, snažím se to trefit po odrazu, jo?
- Po odrazu. - Dobře.
- Bude to bolet. - Už?
Žádné podrazy.
Už to chápu.
- Ano! - Dobrý.
Co myslíte?
To bylo dobrý.
- Dostanu body? - Je to out, ale...
Chce to větší ránu.
Jasně, je to můj druhý pokus.
Dobrá rána.
- Rozbil jste to. - To je out.
Ne, ještě jsme neskončili.
- To je out. - Není.
Běžte zpátky.
- Je to out. - Dám to zpět.
- Žádný první strike. - Dejte mi ještě pět.
Žádný strike.
Je to out.
Zeptám se vás...
a můžete odpovědět, nemusíte... i tak mě zaplatí.
Jak vaše země...
jako celek...
vnímá prezidenta naší země?
Víte, byly doby...
protože Amerika je supervelmoc...
Ne, já chápu, že to, co řeknete, vyvolává kontroverzi,
takže když to přejdete, nevadí.
Zkusím to říct politicky korektně a bez kontroverze.
My všichni doma v Indii a určitě i na dalších místech
jsme viděli Ameriku jako k supervelmoc a jedno z nejrozvinutějších míst.
A uplynulo spoustu let od doby, co Amerika byla to nejlepší.
Teď vás bereme jako standard.
Říkáme si, že ho máte jako prezidenta...
a možná si to zasloužíte.
Teda chlape!
Ale možná jo.
Zaujal mě optimismus vaší země.
Fakt, že nejlidnatější země světa
je tak mladá.
Ta populace je pro vaši zemi opravdový přínos.
Jsme snad nejmladší stát na světě.
Pokud se nepletu, 65 procent Indů
je mladších 35 let.
Nebo okolo 35.
To je obrovské množství lidské síly.
Výjimečně vzdělaní.
Nejvíce anglicky mluvících.
Neříkám, že je to hlavní, ale díky tomu můžeme být opravdu globální.
A za pět nebo šest let možná bude mít Amerika indického prezidenta.
Tak to vidíme my.
Škoda, že ještě musíme těch šest let čekat.
Chtěl jsem mluvit o vaší filantropii.
Protože vaše země dělá dojem...
že i když má dostatek zdrojů, potřebuje pomoc
jako každá jiná společnost světa.
Co děláte na pomoc zbytku světa?
Můj život vždycky ovládaly ženy.
Moje máma, pak moje sestra, žena, teď dcera a herečky, se kterými pracuju.
Takže co vím,
vím díky důstojnosti žen kolem mě a tomu, co mě naučily.
Chci pro ženy něco udělat.
Máme malou organizaci,
která se snaží rehabilitovat...
fyzicky se postarat
a snad i změnit zákony a pravidla týkající se systému
útoků na ženy kyselinou.
Mám tým lidí.
Cílem je spolupracovat se všemi,
co pracují v souvislosti s oběťmi útoků kyselinou.
Jde o vytvoření sítě.
Pracujeme s každým.
Snažíme se zajistit kožní štěpy
a operace, kde jsou potřeba.
A zákony musí být přísnější.
Oslovujeme autority, děláme prezentace.
Dělá to už spousta lidí a organizací.
- Dobrá práce. - Snad ano.
Viděl jsem vás vysvětlovat skupince lidí,
že neumíte tančit.
Že jste to zkoušel, pracoval s choreografem,
ale nedokázal jste...
Prostě vám to nešlo, takže jste...
Záběr na vás, jak děláte tohle...
A já si říkal...
Je to tak? Zhruba?
A pak...
Pak vidím ty filmy...
A vy pobíháte, vrtíte se...
Tancujete, poskakujete...
Jako profesionální tanečník.
Takže co se změnilo mezi tímhle...
a když se z vás stal Fred Astaire?
Pořád myslím, že neumím tančit.
Ale umíte. Tančíte.
Když vyšel můj první film,
jeden z kritiků napsal,
že ten kdosi...
Ten kdosi?
Ten kdosi. Asi neznal moje jméno nebo ho nezajímalo.
Že ten kdosi se do srdcí indického publika vkradl
klouzáním po ledě
dolů po schodech
a díky saltům a přemetům
a chvějícím se víčkům a rtům.
Hluboké, manické energii,
a přesto nepopiratelně chlapecké.
- Zapamatoval jste si to. - Ano, kvůli tomuhle pořadu.
Když jsem sem šel...
pořad se jmenuje Další skvělý host.
- Správně. - A ptali se mě,
- jak mě má Dave uvést. - Jo.
A já se ptám, proč mě má uvést, když jsem tak skvělý.
Přesně tak.
Takže...
Napsal jsem tohle, abyste to přečetl.
Děkuju.
Ale ve filmech, kde tančíte...
vypadáte hodně dobře.
Nejsem vystudovaný tanečník.
Ale jako všichni Indové rád tancuju.
Budu upřímný.
Všichni doma na subkontinentu rádi tančí.
Prostě se vrtíme a tancujeme.
Hýbeme se. Máme rádi...
Takže... a nechci vás do ničeho nutit...
ale nevím, do kdy to tu máme pronajaté,
takže můžete...
Jo, já...
Dave, tohle není Chicago.
Tohle není Chicago. Naučím vás indické kroky.
Mimochodem nic víc neumím...
Trochu takhle.
A trochu takhle.
Můžu...
- vás naučit pár indických kroků? - Jo.
Nikdy nevíte, kdy se to bude hodit.
Strašně snadné...
Je to...
No tak!
To nedělám. Zkusme něco jiného.
Až budete zas v Indii... „Dave...“
A ten poslední.
- Sledujete všechny jeho filmy? - Rozhodně.
Baví mě to. Miluju jeho filmy.
Ráda vidím, co dělá.
A když vidíte něco hodně dobrého,
jak ho přesvědčíte?
Většina mých filmů se jí nelíbí, takže musí být fakt dobré.
Jsem jen upřímná, nic víc.
Po každém z těchhle rozhovorů si říkám,
že to byl chytrý a milý člověk, od kterého jsem se hodně naučil.
A vy budete asi na vrcholu žebříčku.
Děkuju.
Dámy a pánové,
Shahrukh Khan!
Díky moc.
To bylo skvělé.
Překlad titulků: Patrik Míša